Стефан Червенков
Мидълхейвън

chitanka.info

Слънцето изгряваше бавно, обливайки Мидълхейвън с живителната си светлина. Долината известна с неземната си красота сега се бе превърнала в бойно поле. Войските на кралство Белин, трети поред ден се опитваха да спрат напиращата от изток паплач от зеленокожи. Безбройни вълни от орки, гоблини и огрета се разбиваха във стегнатите, ала все по малобройни редици на човешката армия. Земята бе покрита с труповете на хиляди войни, огласяна от стоновете на ранените и пращенето на магиите, осветена от стотиците огньове на двата бойни лагера. С всяка своя атака ордата на зеленокожите пробиваше все по-навътре в защитната линия на хората. Съдбата на Белин изглеждаше предрешена…

…Крал Нефсин огледа едно след друго лицата на своите съветници и пълководци. Велики стратези, непобедими войни и всемогъщи магове, ала не можещи да спрат зеленокожия хаос. Нито бойната тактика, нито закалените мечове, нито адските огньове можеха да спрат напиращите орки. Хиляди и хиляди от зловещите братовчеди на елфите се хвърляха в битката прегазвайки дори своите ранени и бягащи събратя заедно с последните защитни сили на кралската армия. Гримакс, жестокият предводител на орките се бе докопал до „Чашата на агонията“, страховития артефакт на Древните, който правеше непобедим войн всеки който отпиеше от него, а орксиките Некромани не спираха с опитите си да превръщат всеки паднал войн в безпощадно и безчувствено Зомби. Сарим, главният кралски маг бе намерил лъч светлина, малък шанс за победа, ала цената за нея бе ужасна. Според традициите на Древните всеки който управлява някой от Артефактите беше длъжен да ги защитава в дуели срещу враг от същият ранг — и дори противният орк бе длъжен да спазва тези обичаи. Не това притесняваше Нефсин. Гримакс бе с благородна кръв и единствения който би могъл да го предизвика бе единственият син на Нефсин — младият принц Чад-арн.

— Трябва да го направи кралю, това е послединият шанс за кралството — изтръгна го от унеса Сарим — Това е негов дълг като престолонаследник.

— Дълг ли Сариме? А не е ли дълг на бащата да спаси живота на единствения си син? А не е ли МОЙ дълг като крал аз да се бия с Гримакс? — изрещя краля.

— Да кралю, но нека сме реалисти. Вие сте твърде стар за да се преборите с могъщият орк. Само младият Чад може да го направи.

Кралят въздъхна уморено. Сарим бе прав както винаги. Нефсин, великият навремето рицар, легендарният войн от седморката сега бе само един грохнал старец поркит с белези и отминала слава.

— Сариме това е сигурна смърт за Чад. Не мога…

— Трябва кралю. Ако ли не — това значи край на нашето а може би и на другите човешки кралства — Намеси се в разговора Стааарт, водача на кралските паладини. — Доверете се на Чад-арн, и на името което друидите му дадоха.

Нефсин се замисли. Чад-арн преведено от елфически значеше „Огнено Сърце“. А и нима Чад и в момента не бе в сърцето на битката и не излагаше младия си живот на опасност. Решението бе взето…

— Извикайте Чад и усведомете орка за дуела — каза кралят с треперещ глас. — И ме оставете за малко… сам.

…Битката бе в разгара си. Рицарите на сребърната звезда, елитната кавалерия на Бенин яростно отбраняваше малкия хълм от напиращите пълчища, ала орките стесняваха все повече обръча около безстрашните войни. Чад-арн, престолонаследник на Бенин и предводител на рицарите трескаво се опитваше да организира оредялата си войска.

— Какво е положението, Манторе, ще удържим хълма до сутринта? — Разсеяно попита принца докато за последно пристягаше ремъците на сребърната си броня. Въпреки че беше защитен в своята шатра Чад знаеше че скоро рицарите му ще бъдат пометени. Знаеше и че е длъжен да се включи в битката и да умре като истински крал — да загине в последната битка за защита на кралството си. „Нека светлината бъде с мен“ помисли си той и посегна към щита си от адамантиум.

— Зле е принце мой…Не вярвам че ще издържим и два часа…Трябва да се спасявате… — Мантор оръженосеца на Чад подтичваше след господаря си. — Все още имаме шанс да се измъкнем от тук живи.

— Свободен си да си тръгваш приятелю, но знаеш че аз не мога. Длъжен съм да загина с хората си.

— Но…

— Без но — Каза Чад, вече оседлавайки бойния си жребец. — Идваш ли с мен или не?

Мантор въздъхна дълбоко. Освен негов покровител и принц, Чад бе и неговия единствен приятел.

Оръженосеца се метна на собствения си жребец и последва принца в битката…която бе обречена пътека към болезнена смърт.

…Гримакс се мръщеше очудено гледайки към своя пленник. Неговите рейнджъри бяха хванали човека съвсем наблизо до неговата палатка. Цяло чудо беше че самотният войн се бе отправил към неговият лагер, и то невъоръжен. Какво ли целяха човеците?

— Значи смяташе да ме убиеш с голи ръце, така ли човешка отрепко? — Изгърмя гласът на огромният орк. Въпреки че поначало орките бяха високи и силни създания, Гримакс бе огромен и по тяхните критерии. Предводителя на орките бе седнал на големият си трон и държеше в единият си огромен юмрук масивен златен бокал пълен с вино, а в другия гигантски меч.

— Не съм тук за те убивам зелена свиньо, въпреки че бих искал — процеди през зъби човека и потръпна от болка при последвалия удар. Бе възрастен, сух мъж, облечен в раздърпаните останки на паладинска униформа. Покритото му с кръв лице показваше че троловете, рейнджъри добре са си „поиграли“ с него преди да го предадат на водача си. Въпреки болкката и размазаната кръв обаче, лицето му изразяваше гордост, сила и твърдост, които се получават само в следствие на дълъг военен живот изпълнен с битки и лишения: — Тук съм за да ти отправя предизвикателство за двубой.

Гримакс се засмя — Разбира се, отдавна чакаше този момент. Независимо дали стареца или сополивият му син щеше да излезе срещу него, изходът на двубоят щеше да е един и същ — кралство Белин щеше да се разпадне на пух и прах под краката на безбройните му войски. А след това и целият свят…

— И със кой от двамата глупаци ще трябва да се бия?

Паладинът вдигна глава и погледна с омраза зеленокожото чудовище.

— Моят принц — Чад-арн, ще се бие с теб — паладинът направи пауза, за да се изплюе с кървава храчка в краката на орка: — И ще отреже грозната ти глава.

— Може би си прав човеко, а може би не си? За жалост никога няма да разбереш…Убийте го!!! — Изкрещя орка: — Убийте го като куче, какъвто е той, а и цялата му раса…

Застаналият на пост трол раздели главата от тялото на боеца е един, единствен удар на ятагана си. Гримакс остана за малко загледан в бликащите фонтанчета гореща кръв, обливащи пода на палатката му.

— Красиво — промърмори орка: — Красиво, но прекалено бързо… кучето трябваше да страда…

…Чад блокира брадвата на орка със щита си и замахна с меча. Оркът изпищя грозно и посегна да хване чуканчето, което допреди секунда бе дясната му ръка. Принцът замахна повторно и съкрати мъките на осакатеното чудовище. Чад-арн отдавна бе изгубил коня си, повален от оркска стрела и сега заедно е с десетина от своите войни бе обграден от плътна стена врагове. При всеки замах на меча му, закалената стомана се врязваше в плътта на някой противник, а с ударите с непробиваемия му щит строшаваше нечий череп. Но, въпреки че бе затънал в труповете на повалените от него противници, Чад знаеше че скоро ще дойде краят му. При всеки замах с меча му бе все по-трудно да направлява движението на острието, а вражеските удари вече на два пъти се промъкваха под закъснелия му блок и му оставяха кървящите си послания — „Скоро ще паднеш на земята момко, скоро нечия сабя ще се вреже в младото ти тяло, и тогава — край“ — сякаш шепнеха те. Пред очите му един от рицарите бе разсечен на две от топора на огромен, едноок Огре, а друг бе надупчен от поне 10 стрели. Но останалите войни се бяха скупчили около принца си, и създаваха непреодолима стена от плът и стомана.

— За светлината и Белин!!!!! — изкрещя Мантор, докато издърпваше меча си от стомаха на мъртъв орк — За принца!!!

Вне запно враговете започнаха да се отдръпват, разширявайки кръга около заклещените войни. Скоро в насабралата се тълпа се появи тънка пролука. Чад и оцелелите му войни гледаха с подозрение към пътечката по която, явно, идваше някой. Бавно и достолепно оркския вожд се приближаваше към рицарите. Висок почти два човешки ръста и облечен в лъскава броня Гримакс представляваше величествена, но страшна гледка. На кръста му се полюшваше огромен извит меч, а в лявата си ръка държеше голям щит облицован с човешки кости. Червените му очи проблясваха злобно през визьора на сребърния шлем моделиран в формата на биволска глава. Околните войски гледаха своя лидер с смесица от боязливо възхищение и трудно прикрит ужас. Носеха се слухове че Гримакс има неприятен нрав дори и според доста солидарните оркски разбирания, и дори че огромният орк се е побъркал. Но никой не смееше да го каже на глас, защото щеше да се присъедини към наметалото от скалпове на вожда в което се виждаха както човешки и елфски коси, така и бради на джуджета, а и сплъстена оркска козина. Когато стигна на около десет крачки от скупчилите се хора, един от рицарите изрева боен вик и скочи срещъ него, прег погледите на неподготвените за реакция чудовища. С едно могъщо движение Гримакс извади меча си от канията, замахна към нападащият войн и прибра меча си отново. Човекът спря в средата на крачката си, погледна очудено и се срути на земята, разполовен на две от оркския ятаган. Гримакс натопи пръста си в кръвта на умрелия, и го облиза с явна наслада.

— Ти ли си Чад-арн, престолонаследника на това мизерно парче земя, наречено Белин? — Прогърмя гласът му.

— Да зеленокожи, аз съм — отговори Чад. Той не знаеше какво му предстой и бе очуден от появата на великият главатар — Какво искаш от мен?

— Да те опека на бавен огън мръвко. За жалост трябва да почакам малко. Аз и ти сме призовани на съда на древните. Ще се бием утре призори и когато те убия ще имам право да правя каквото си искам с кралството ти.

— А защо не свършим още сега с това?

— Иска ми се…но магьосниците на баща ти са призовали силите на Трите, за да е честен двубоят ни. Ако аз те нападна, преди да е дошло времето ще умра…както и ти…Почини си човеко …яж и пий до насита …защото ще ти е за последно. — След тези думи оркът се обърна и тръгна към лагера си, а войските му го последваха, като отделни войници се забавяха само за да изтрелят по някоя стрела, след което продължаваха напред.

…Доскоро обречените войни на принца също поеха към своя лагер. Бавно събиращите се останки от армията на Белин бяха печална гледка. Окървавени, окъсани и изморени бойците се отправяха към хълма на Двата грифона, където щяха да се групират и отново да се хвърлят в битка. Без прекъсване. Без почивка. Без надежда. Без страх.

Крал Нефсин гледаше със свито сърце групичките от куцукащи войници прииждащи от различни посоки. Това ли бе гордата му армия? Това ли бяха хората които се биеха и умираха в защита на неговото кралство, на неговият жалък живот? В сърцето на стареца са разгаряше див гняв. Защо не бе млад? Защо не можеше да се качи отново на кон и да поведе войските си в решителната битка?

Защо…

— Кралю? — Изведе го от размисъла му познат глас. Принцът бе успял да се преоблече и изкъпе, и вместо в изкорубената си, окървавена броня бе облечен в злотъкана туника. — Татко, добре ли сте?

Лицето на старият крал потрепна при вида на принца. Нима и него трябва да загубя, о Древни ? — помисли си той. Чад бе красив както винаги. Русата му коса лъщеше като злато, а измореното му, благородно лице бе озарено от ослепителна усмивка. И той ли трябва да умре, о светлина? — помисли си стареца.

— Да синко, кажи? — Нефсин се опита да контролира чувствата си. Последното нещо което искаше бе Чад да го види уплащен — Какво те тревожи?

— Нищо тате. Смятам да прекарам ноща в параклиса под хълма.

— Какво ще правиш там?

— Ще се моля на трите. Ще изчистя душата си от злото за да бъда готов за битката.

— Но ти трябва да си починеш!!!

— Аз съм млад татко, ще се справя с умората, ала духът ми трябва да е чист.

Нефсин много добре знаеше какво има предвит Чад. Ако паднеше в битка без да е освободил духа си, принцът нямаше да може да отиде в страната ня вечното лято, а щеше да броди до края на времето като не-мъртъв.

— Сине… — Старецът не намери думи за да продължи: — Сине… всички ние зависим от теб…

— Знам татко. Ще победя. Сега трябва да тръгвам Двамата мъже се прегърнаха. Баща и син стиснаха телата си в последен миг на обич.

— Ще победя… ще победя… ЩЕ ПОБЕДЯ!!!!! — шепнеше принца.

Когато Чад-арн напусна покоите на баща си, старият крал дълго гледа след него. И когато се увери че е останал напълно сам, за пръв път от много години, той заплака.

…Луната грееше над старият мраморен параклис, оцветявайки го с фантастични сенки. Сградата бе останала от далечните времена, когато расата на древните на Древните беше властвала над тези земи. Изваяните мраморни форми на статуите красяващи параклиса бяха с невероятната красота която само елфическа ръка можеше да извае, но пресъздаваха странни, неземни създания, епични битки и забравени древни владетели. Дългото мраморно стълбище водещо към тъмният вход на сградата бе видяло много възходи и падения на много герой през отминалите векове, бе обагряно от пролята кръв, а в сводестия таван на сградата бе оттеквал радостен детски смях, но сградата винаги бе тук за да даде надежда на безнадеждния, подслон на уморения, покой на ядосания.

Сега седнал сам в тъмнината на ноща Чад бе и отчаян, и уморен и ядосан и търсеше своето спасение в вярата си, в силата на светлината. Час след час принцът стоеше потънал в самота и тишина, нарушавани само от звуците на някое случайно животно от близката гора. Медитираше така както го бяха учили друидите когато бе дете. В покоя на умът му изплуваха образи от детството му… спомни си как веднъж Мантор падна от една ябълка, как старата кула край замъка на баща му се срути през една дъждовна нощ и вдигна на крак стражата. Но защо ли си спомняше само сцени и моменти свързани с падане? Нима утре щеше да загуби живота си?

— Така и не се научи да контролираш силата си, Чад. — чу до себе си отдавна забравен глас. Принцът вдигна глава и още преди да фокусирал напълно тъмната фигура пред себе си, извади меча от канията.

— Не се научи и че умът е по силен от оръжието — каза фигурата и кимна леко към принца. В същият момент незнайна сила изтръгна меча от ръката на Чад. Внезапно оживялото оръжие направи няколко кръга във въздуха преди да се насочи към гърлото на собственика си.

— Пльок, намушках те — изхили се фигурата докато сваляше качулката от главата си и откриваше приветливото, дългоухо лице на възрастен елф. Елфите и всички от рода им остаряваха много бавно след определена възраст и затова той можеше да е както на 60 години, така и на 600.

— Елдеран!!! — Извика радостно принца при вида на старият си учител. Чад не бе виждал елфа от както бе навършил 16 годишна възраст.

— По тихо, ще събудиш цялата гора. Цял живот ли трябва да те уча — Елфът заклата показалец в престорена закана: — Благородната ти кръв няма да те спаси ако тук нахлуе отряд орки. А аз нямам право да се меся, колкото и да ми е тъжно.

Елдеран, както и всички членове на друидското му братство се бяха клели в не-намеса в делата на околните. Тяхната, както и на всички друиди мисия бе да пазят природата и да съблюдават спазването на законите на Трите — и само когато някой ги нарушеше грубо, имаха право да го накажат. Понякога, но рядко някой се примамваше от власта и богатсвото който силата му можеше да донесе, ала въпросните нещастници скоро откриваха че Трите не прощават на тези които ги предават. Стражите на баланса, както още наричаха друидите, наистина мразеха измяната…

— Но защо си тук след толкова години Елдеран?

— Изпратиха ме да наблюдавам утрешният ти двубой с зеленокожата свиня. Очаквам от теб да го направиш на мръвки момче.

—Но… моята сила ми показа че ще загубя Елдеран… видях своето падение…

— НЕ СИ ВИДЯЛ ПРАВИЛНО!!! — Извика елфът. — Видях какво ВИДЯ ти… няма ли да се научиш да не разбираш послянията… И не се научи че ако си мислиш как ще загубиш една битка, ти наистина ще я загубиш…

— Значи имам шанс?

— В името на Тъмнината момче, винаги има шанс… Сега трябва да тръгвам. Помни, трябва да разчиташ на ума си, не на меча…

— Като става дума за мечове — измънка Чад загледан в все още левитиращото острие — Може ли да ми върнеш моя?

Елфът изпръхтя ядно и стоманеното оръжие падна върху мраморният под а принцът се наведе да го вземе. Когато Чад се надигна старият друид бе изчезнал, сякаш се бе разтопил в сумрака на настъпващото утро. Но въпреки неспирният си порой от хапливи забележки елфът бе донесъл на Чад това което му бе най-нужно: — надежда…

…Утрото настъпи бавно и мързеливо разстилайки златните си лъчи над Мидълхейвън. Ала никой не му се радваше. Очите на бойците и от двете ярмии бяха приковани към малката полянка където скоро единият от двамата безстрашни бойци щеше да се прости с живта си…

…Чад бавно пристъпваше към малкото оградено поле на което щеше да се проведе двубоят. Подвижните свръзки на бронята му тихичко проскърцваха при всяко движение. В сините му очи пробляскващи под забралото на шлема се четеше решителност. Бе готов да умре или победи в защита на кралтвото си. Той направи последните няколко крачки след което вдигна меча си за поздрав. Оркът изрева нещо нечленоразделно в отговор и размаха ядно двуръкият си меч — ала използваше само едната си ръка за целта. Беше изнервен и малките му червени очи светеха злобно. Защо се бавеха още? Оркът изгаряше от нетърпение за момента в който двете остриета щяха да се срещнат.

Елдеран, елфът, се рееше небрежно във въздуха над главите на двамата бойци. Замечтаното му поглед показваше че обменя мисли с останалите членове на братството си. Скоро двубоят щеше да започне.

…Още един чифт очи наблюдаваше двубоят. Скрит в мрака на своите подземия ТОЙ наблюдаваше двубоят през очите на един орел реещ се над бойното поле. Когато магическата връзка се прекъснеше бедната птица щеше да умре, ала това не го интересуваше — бе пожертвал толкова много живото за да изпълни целите си, че им бе загубил броя отдавна.

Ръката му, обрамчена в шиповете на бойна ръкавица бавно милваше искрящ червен камък. „Скоро“ — милеше той — „Скоро пълната победа ще бъде моя“… "Само дано глупавият орк не се провали. "

Гримакс… грозното създание се бе усмелило да го погледне в очите и да поиска помоща му… и ТОЙ му я даде защото чувстваше че така е редно. Ала когато всичко свършеше щеше да отмъсти на орка за наглоста… Когато всичко свършеше Ръката с шиповете отново стисна червеният камък, който започна да блести по-силно, сякаш в отговор.

…Остриетата се срещнаха в първата крачка на смъртоносния си танц, създавайки порой от искри. Удар след удар двата меча се сблъскваха, закачаха се в бронята на противника или в щита. Още в самото начало на двубоя Чад разбра че Гримакс го превъзхожда многократно по сила, а по зъбата усмивка на орка личеше че и той го знае. Затова пък Чад бе по-бърз и разчиташе на бързината си, за да избягва на помитащите удари на орка. Бавно, крачка по крачка по-добрият стил на принца взимаше превес в битката. Ръмжащият Гримакс отстъпваше бавно назад към редиците на войските си. Със весел звън остриетата продължаваха да се срещат във въздуха.

…КърваваСтрела бе най-добрият стрелец с лък който расата на орките бе раждала. Когато видя че господарят му почва да отстъпва знаеше какво трябва да направи. С отренирано двийение той опъна тетивата и се примери в принца. Когато дойде момента обаче той не пусна стрелата си. Очуден оркът се опита да се прицели отново, ала тялото му не се подчини. Треперещата му ръка увенчана с дълги, мръсни нокти пусна лъка да падне на земята и сякаш сама се протегна към колана, където висеше камата му. КърваваСтрела почувста силата на чужда воля върху себе си. Един бърз поглед към бойното поле му показа че друидът гледа настойчиво към него. Ръката му вече бе извадила камата и я беше насочила към гърдите на притежателя си.

— НЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕ!!!!!! — изрева орка…

…Камата се стрелна напред…

Чад насяше ударите си с небивала досега злоба и намираше все нови и нови пролуки в защитата на орка. Гримакс отстъпи още една крачка и принцът го последва без да забележи камъка в краката си. Когато замахна за да нанесе поредният удар кракът му се сблъска с камъка и принцът, загубил опората си, падна на земята. Оркският лидер се възползва от момента и изрита Чад в гърдите. Тежкият ботуш на орка стъпи върху гърдите му и го прикова към земята — Свършено е с теб принце — задъхано каза Гримакс: — Свършено и с кралтвото на баща ти, и с надеждата на хората в теб… много неприятно, нали? Хиляди невинни разчитаха че ще ги спасиш… зла съдба принце…

Ръката на Чад трескаво се опитваше да докопа дръжката на меча… „Само още сантиметър“, мислеше той.

— ала не се бой, аз ще се погрижа за поданниците ти принце… моят народ трябва да яде… — Гримакс бавно вдигна меча за да нанесе рашителният удар — Ще умреш бързо човеко… приеми това като моята вишша милост към теб Ръката на Чад най-сетне стисна дръжката. „Сега“ — помисли си той. — „Сега или никога“.

Мечът на принца се издигна нагоре светкавично задвижван не колкото от уморената му ръка, колкото от безсилният му гняв. Острието проби като хартия бронята на изненадания орк и потъна в плътта с гадно хрущене. Едновременно с това принцът се извъртя рязко настрани и избега предсмъртния удар на чудовището. Гримакс падна на колене и от устата му се проточи кървава вадичка. Оркът изгъргори нещо неразбрано след което падна на земята и застина.

— В атака!!!!!!За Белин!!!!За Чад-арн!!!!!! — изрева някой и хиляди гърла подеха този вик. Армията на кралството се нахвърли върху орките и ги подгони назад по бойното поле. Останали без своят предводител, уплашени и объркани, орките скоро побягнаха панически въпреки огромният си брой.

Кралството бе спасено… засега…

…Тъмно помещение, изпълнено с странни миризми и звуци. От някъде долитаха предсмъртни стенания. Ръката с бойната ръкавица се сви в юмрук и се издигна в небето.

— Ти ще ми платиш Чад-арн… ЩЕ МИ ПЛАТИИИИИИШ!!!!!!!!!!!!!!!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.